Síndrome d'Stendhal
De Viquipèdia
La síndrome d'Stendhal és una malaltia psicosomàtica que causa un elevat ritme cardíac, vertigen, confusió i fins i tot al·lucinacions quan l'individu és exposat a una sobredosi de bellesa artística, pintures i obres mestres de l'art.
Té aquesta denominació pel famós autor francès del segle XIX, Stendhal (pseudónim de Marie-Henri Beyle), qui va donar una primera descripció detallada del fenomen que va experimentar en la seva visita el 1817 a Florència, Itàlia i que va publicar al seu llibre Nàpols i Florència: Un viatge de Milà a Reggio.
Encara que hi ha hagut molts casos de gent que sofria vertígens i esvaniments mentre visitava l'art a Florència, especialment en la Galleria degli Uffizi des del principi del segle XIX, no va ser descrit com una síndrome fins a 1979, quan la psiquiatra italiana Graziella Magherini va observar i va descriure més de 100 casos similars entre turistes i visitants a Florència, el bressol del Renaixement, i va escriure sobre ell.
La síndrome d'Stendhal, més enllà de la seva incidència clínica com a malaltia psicosomàtica, s'ha convertit en un referent de la reacció romàntica davant de l'acumulació de bellesa i l'exuberància del plaer artístic.
Hi ha també una pel·lícula de terror titulada "La síndrome d'Stendhal" (dirigida per Dario Argento) en la qual un policia que pateix la síndrome d'Stendhal queda tancat amb un violador i assassí en sèrie en un museu.